Tämä on tarina eeppisestä seikkailusta...
Tarina kosmisesta uteliaisuudesta, rohkeudesta ja sinnikkyydestä...
Tarina siitä kuinka Eurooppa meni etelään tutkimaan tähtiä.
Matkalla etelään
Tervetuloa ESO:on, Euroopan eteläiseen observatorioon.
50 vuotta vanha, mutta elinvoimaisempi kuin koskaan.
ESO on Euroopan portti tähtiin.
Täällä tähtitieteilijät 15 maasta
toimivat yhdessä selvittäessään maailmankaikkeuden salaisuuksia.
Kuinka?
Rakentamalla maailman suurimmat teleskoopit.
Suunnittelemalla herkkiä kameroita ja havaintolaitteita.
Tutkimalla taivaita.
Heidän työnsä on ollut katsoa kohteita lähellä ja kaukana,
aurinkokuntaa halkovista pyrstötähdistä,
ajan ja avaruuden äärillä oleviin etäisiin galakseihin,
antaen meille tuoreita oivalluksia ja ennennäkemättömän näkökulman maailmankaikkeuteen.
Syvien mysteerien ja kätkettyjen salaisuuksien maailmankaikkeus.
Ja ällistyttävää kauneutta.
Chilen etäisiltä vuorenhuipuilta,
eurooppalaiset tähtitieteilijät kurottavat tähtiin.
Mutta miksi Chile?
Mikä sai tähtitieteilijät menemään etelään?
Euroopan eteläisen observatorion päämaja on Garchingissa, Saksassa.
Mutta Euroopasta näkyy vain osa taivasta.
Aukkojen täyttämiseksi pitää mennä etelään.
Useiden vuosisatojen ajan eteläisen taivaan kartoissa oli laajoja tyhiä alueita –
taivaiden Terra Incognita.
1595.
Ensimmäistä kertaa hollantilaiset kauppalaivat purjehtivat Itä-Intiaan.
Yöllä navigoijat Pieter Keyser ja Frederik de Houtman
mittasivat yli 130 tähden sijainnit eteläisellä taivaalla.
Pian tähtikarttapallot ja tähtikartat käsittivät 12 uutta tähdistöä,
joista yhtäkään ei kukaan eurooppalainen ollut ennen nähnyt.
Britit rakensivat ensimmäisen pysyvän tähtitieteellisen tutkimusaseman
eteläiselle pallonpuoliskolle.
Hyväntoivonniemen kuninkaallinen observatorio perustettiin 1820.
Pian sen jälkeen John Herschel rakensi oman yksityisen observatorionsa,
lähelle Etelä-Afrikan kuuluisaa Pöytävuorta.
Mikä näköala!
Pimeät yöt. Kirkkaita tähtijoukkoja ja -pilviä pään yllä.
Ei ihme, että Harvardin, Yalen ja Leidenin observatoriot
seurasivat perässä omilla eteläisillä tutkimusasemillaan.
Mutta eteläisen taivaan tutkiminen
vaati yhä paljon rohkeutta, intohimoa ja sinnikkyyttä.
Vain 50 vuotta sitten,
lähes kaikki suuret teleskoopit sijaitsivat päiväntasaajan pohjoispuolella.
Mutta miksi eteläinen taivas on niin tärkeä?
Ensinnäkin siksi, että se oli suurelta osin kartoittamatonta aluetta.
Koko taivasta ei voi nähdä Euroopasta.
Huomattava esimerkki on oman galaksimme, Linnunradan keskusta.
Sen voi hädin tuskin nähdä pohjoiselta pallonpuoliskolta,
mutta etelässä se kulkee korkealla pään päällä.
Ja sitten ovat Magellanin pilvet –
kaksi pientä Linnunradan seuralaisgalaksia.
Näkymättömiä pohjoisessa, mutta hyvin silmiinpistäviä päiväntasaajan eteläpuolella.
Ja lopulta,
Eurooppalaisia tähtitieteilijöitä haittaavat valosaaste ja huono sää.
Menemällä etelään he ratkaisisivat useimmat ongelmansa.
Näköalaristeily Alankomaissa kesäkuussa 1953.
Täällä, IJsselmeerissä,
saksalais-amerikkalainen tähtitieteilijä Walter Baade
ja hollantilainen tähtitieteilijä Jan Oort
kertoivat kollegoilleen suunnitelmastaan eurooppalaisesta observatoriosta
eteläisellä pallonpuoliskolla.
Yksinään yksikään eurooppalainen valtio ei voinut kilpailla Yhdysvaltojen kanssa.
Mutta yhdessä ne saattaisivat.
Seitsemän kuukautta myöhemmin 12 tähtitieteilijää kuudesta maasta kokoontui tänne,
juhlalliseen Leidenin yliopiston konsistorin huoneeseen.
He allekirjoittivat julkilausuman,
ilmaisten halunsa perustaa eurooppalainen observatorio Etelä-Afrikkaan.
Tämä viitoitti tietä ESO:n syntymälle.
Mutta hetkinen!... Etelä-Afrikkaan?
No, se tuntui järkevältä, tietenkin.
Etelä-Afrikassa oli jo Kapkaupungin observatorio ja, vuoden 1909 jälkeen,
Transvaalin observatorio Johannesburgissa.
Leidenin observatoriolla oli oma eteläinen asemansa Hartebeespoortissa.
Vuonna 1955,
tähtitieteilijät asensivat koelaitteiston löytääkseen parhaan paikan suurelle teleskoopille.
Zeekoegat Great Karoossa. Tai Tafelkopje Bloemfonteinissa.
Mutta ilmasto ei ollut niinkään suosiollinen.
Vuoden 1960 paikkeilla huomio kohdistui Pohjois-Chilen jylhään maastoon.
Myös amerikkalaiset tähtitieteilijät suunnittelivat
tänne omaa eteläisen pallonpuoliskon observatoriotaan.
Karut tutkimusmatkat hevosilla paljastivat paljon Etelä-Afrikkaa paremmat olosuhteet.
Vuonna 1963 arpa oli heitetty. Chile se olisi.
Kuusi kuukautta myöhemmin Cerro La Silla valittiin
Euroopan eteläisen observatorion tulevaksi havaintopaikaksi.
ESO ei ollut enää kaukainen unelma.
Lopulta viisi eurooppalaista valtiota allekirjoitti ESO:n yleissopimuksen, 5.10.1962 –
Euroopan eteläisen observatorion virallinen syntymäpäivä.
Belgia, Saksa, Ranska, Alankomaat ja Ruotsi
sitoutuivat tiiviisti kurottamaan yhdessä eteläisiä tähtiä kohti.
La Silla ja sen ympäristö ostettiin Chilen hallitukselta.
Tie rakennettiin keskelle ei mitään.
ESO:n ensimmäinen teleskooppi muotoutui rotterdamilaisessa terästehtaassa.
Ja joulukuussa 1966
Euroopan eteläinen observatorio avasi ensimmäisen silmänsä taivaalle.
Eurooppa oli aloittanut suuren kosmisen tutkimusmatkan.
Katse ylös
167 000 vuotta sitten räjähti tähti pienessä, Linnunrataa kiertävässä galaksissa.
Etäisen räjähdyksen aikoihin,
Homo sapiens alkoi juuri vaeltaa Afrikan savanneilla.
Mutta kukaan ei voinut huomata kosmista ilotulitusta,
koska valoryöppy oli juuri vasta alkanut matkansa kohti Maapalloa.
Siihen mennessä kun supernovan valo oli kulkenut 98% matkastaan,
kreikkalaiset filosofit olivat juuri alkaneet pohtia kosmoksen luonnetta.
Juuri ennen kuin valo saavutti Maan,
Galileo Galilei käänsi ensimmäisen, alkeellisen kaukoputkensa taivaisiin.
Ja 24. helmikuuta 1987,
kun räjähdyksen fotonit lopulta syöksyivät planeetallemme,
tähtitieteilijät olivat valmiina havaitsemaan supernovan suurella tarkkuudella.
Supernova 1987A
leimahti eteläisellä taivaalla –
Euroopan ja Yhdysvaltain huomaamatta.
Mutta tähän mennessä ESO oli rakentanut ensimmäiset suuret teleskooppinsa Chilessä,
tarjoten tähtitieteilijöille eturivin paikat tähän kosmiseen spektaakkeliin.
Teleskooppi on tietenkin keskeinen työkalu,
jonka avulla voimme paljastaa maailmankaikkeuden salaisuuksia.
Teleskoopit keräävät paljon enemmän valoa kuin paljas ihmissilmä,
joten ne paljastavat himmeämpiä tähtiä ja antavat meidän katsoa syvemmälle avaruuteen.
Suurennuslasin tavoin ne paljastavat myös tarkkoja yksityiskohtia.
Ja, kun ne varustetaan herkillä kameroilla ja spektrografeilla,
ne tarjoavat meille runsaasti tietoa planeetoista, tähdistä ja galakseista.
ESO:n ensimmäiset teleskoopit La Sillalla olivat sekalaista sakkia.
Ne vaihtelivat pienistä, kansallisista laitteista
suuriin astrografeihin ja laajakulmakameroihin.
2.2-metrin teleskooppi – nyt lähes 30 vuotta vanha –
tuottaa yhä mitä dramaattisimpia näkymiä kosmokseen.
Cerro La Sillan korkeimmalla huipulla
on ESO:n varhaisten vuosien suurin saavutus – 3.6 metrin teleskooppi.
35-vuotiaana sillä on nyt toinen elämä planeettojen metsästäjänä.
Myöskin, ruotsalaiset tähtitieteilijät rakensivat kiiltävän 15-metrisen lautasantennin
tutkimaan kylmien kosmisten pilvien mikroaaltoja.
Yhdessä nämä teleskoopit ovat auttaneet paljastamaan maailmankaikkeuden, jossa elämme.
Maapallo on vain yksi aurinkokunnan kahdeksasta planeetasta.
Pikkuruisesta Merkuriuksesta jättimäiseen Jupiteriin,
nämä kivi- ja kaasupallot ovat Auringon muodostumisen tähteitä.
Aurinko on puolestaan tavanomainen tähti Linnunrata-nimisessä galaksissa.
Yksi valon neulanpisto satojen miljardien vastaavanlaisten tähtien joukossa –
samoin kuin pullistuneiden punaisten jättiläisten, luhistuneiden valkoisten kääpiöiden,
ja nopeasti pyörivien neutronitähtien joukossa.
Linnunradan spiraalihaaroihin on siroteltu hohtavia kaasusumuja,
vastasyntyneiden tähtien kirkkaita hautomoita,
kun taas vanhat pallomaiset tähtijoukot virtaavat hitaasti galaksissa.
Ja Linnunrata on vain yksi lukemattomista galakseista valtavassa maailmankaikkeudessa,
joka on laajentunut alkuräjähdyksestä lähtien, lähes 14 miljardia vuotta sitten.
Viimeisen 50 vuoden ajan ESO on auttanut selvittämään paikkaamme maailmankaikkeudessa.
Ja katsomalla ylös olemme löytäneet omat juuremme.
Olemme osa suurta kosmista tarinaa. Ilman tähtiä emme olisi täällä.
Maailmankaikkeus aloitti vedyllä ja heliumilla, kahdella keveimmällä alkuaineella.
Tähdet ovat ydinmiiluja, joissa keveämmät alkuaineet muuntuvat raskaammiksi.
Ja 1987A:n kaltaiset supernovat
kylvävät maailmankaikkeuteen tämän tähtien alkemian tuotoksia.
Kun aurinkokunta muodostui, noin 4.6 miljardia vuotta sitten,
se sisälsi häivähdyksen näitä raskaampia alkuaineita.
Metalleja ja silikaatteja, mutta myös hiiltä ja happea.
Hiili lihaksissamme, rauta veressämme ja kalsium luissamme
on kaikki taottu aikaisemmissa tähtisukupolvissa.
Sinut ja minut on kirjaimellisesti tehty taivaissa.
Mutta vastaukset johtavat aina uusiin kysymyksiin.
Mitä enemmän opimme, sitä syvällisemmiksi mysteerit käyvät.
Mikä on galaksien alkuperä ja lopullinen kohtalo?
Onko olemassa muita aurinkokuntia ja voisiko muilla planeetoilla olla elämää?
Ja mitä piileekään Linnunrata-galaksimme pimeässä sydämessä?
Tähtitieteilijät olivat selvästi tehokkaampien teleskooppien tarpeessa.
Ja ESO tarjosi heille mullistavia uusia työkaluja.
Tarkka näkö
Isompi on parempi – ainakin mitä tulee teleskooppien peileihin.
Mutta suurempien peilien täytyy olla paksumpia, jotta ne eivät väänny oman painonsa vaikutuksesta.
Ja todella suuret peilit vääntyvät joka tapauksessa, riippumatta kuinka paksuja ja raskaita ne ovat.
Ratkaisu? Ohuet, kevyet peilit – ja taikatemppu, jota kutsutaan aktiiviseksi optiikaksi.
ESO oli tämän teknologian edelläkävijä 1980-luvun lopulla,
uuden teknologian NTT-teleskoopillaan.
Tämä on teknologian eturintama.
VLT-teleskoopin (Very Large Telescope) peilit ovat halkaisijaltaan 8.2 metriä...
...mutta vain 20 senttimetriä paksut.
Ja taikuus on tässä:
tietokoneohjattu kannatinjärjestelmä takaa
että peili pitää aina halutun muodon nanometrien tarkkuudella.
VLT on ESO:n lippulaivalaite.
Neljä identtistä teleskooppia toimii yhdessä Cerro Paranalin huipulla, Pohjois-Chilessä.
Rakennettuna 1990-luvun lopulla,
ne tarjosivat tähtitieteilijöille parasta saatavilla olevaa teknologiaa.
Keskelle Atacaman autiomaata, ESO loi tähtitieteilijän paratiisin.
Tiedemiehet oleskelevat Residenciassa,
vierastalossa, joka on rakennettu osittain maan ja soran alle
yhteen planeetan kuivimmista paikoista.
Mutta sisällä on vehmaita palmuja, uima-allas ja... herkullisia chileläisherkkuja.
Tietenkin,
VLT-teleskoopin ainutlaatuinen myyntivaltti ei ole sen uima-allas,
vaan sen vertaansa vailla oleva katse maailmankaikkeuteen.
Ilman ohuita peilejä ja aktiivista optiikkaa, VLT ei olisi mahdollinen.
Mutta ei tässä kaikki.
Tähdet näyttävät sumeilta, jopa kaikkein parhailla ja suurimmilla teleskoopeilla.
Syy? Maan ilmakehä vääristää kuvia.
Esitelläänpä toinen taikatemppu: adaptiivinen optiikka.
Paranalilla lasersäteet ampuvat yötaivaalle muodostamaan keinotähtiä.
Anturit käyttävät näitä tähtiä mittaamaan ilmakehän vääristymiä.
Ja satoja kertoja sekunnissa,
kuvaa korjataan tietokoneohjatusti muokattavilla peileillä.
Ja lopputulos? Aivan kuin pyörteinen ilmakehä olisi kokonaan poistettu.
Katso vain eroa!
Linnunrata on jättiläisspiraaligalaksi.
Ja sen ytimessä – 27 000 valovuoden päässä –
on mysteeri, jonka ESO:n VLT-teleskooppi auttoi selvittämään.
Massiiviset tomupilvet estävät meitä näkemästä Linnunradan ytimeen.
Mutta herkät infrapunakamerat voivat kurkistaa tomun läpi
ja paljastaa, mitä on sen takana.
Adaptiivisen optiikan auttamina ne paljastavat tusinoittain punaisia jättiläistähtiä.
Ja vuosien aikana nämä tähdet näyttävät liikkuvan!
Ne kiertävät näkymätöntä kohdetta aivan Linnunradan keskustassa.
Päätellen tähtien liikkeistä, näkymättömän kohteen täytyy olla erittäin massiivinen.
Hirviömäinen musta aukko, joka painaa 4.3 miljoonaa kertaa enemmän kuin Aurinkomme.
Tähtitieteilijät ovat jopa havainneet suurienergiaisia leimahduksia kaasupilvissä,
jotka syöksyvät mustaan aukkoon.
Kaiken on paljastanut adaptiivisen optiikan silkka tehokkuus.
Siten ohuet peilit ja aktiivinen optiikka mahdollistavat jättiläisteleskooppien rakentamisen.
Ja adaptiivinen optiikka huolehtii ilmakehän pyörteilystä,
tarjoten meille erittäin teräviä kuvia.
Mutta meillä on vielä taikatemppu hihassamme.
Kolmas temppu on nimeltään interferometria.
VLT koostuu neljästä teleskoopista.
Yhdessä ne voivat toimia virtuaaliteleskooppina, jonka halkaisija on 130 metriä.
Yksittäisistä teleskoopeista kerätty valo ohjataan tyhjien tunnelien kautta
ja kootaan yhteen maanalaisessa laboratoriossa.
Täällä valoaallot yhdistetään käyttäen lasermetrologiaa ja mutkikkaita viiveratoja.
Lopputuloksena on neljän 8.2-metrisen peilin valonkeruuteho,
ja 50 tenniskentän kokoisen, kuvitteellisen teleskoopin kotkankatse.
Neljä aputeleskooppia antaa verkostolle lisää joustavuutta.
Ne saattavat vaikuttaa pikkuruisilta neljän jättiläisen rinnalla.
Niissä on kuitenkin 1.8-metrin halkaisijaiset peilit.
Se on enemmän kuin maailman suurimmassa teleskoopissa vain sata vuotta sitten!
Optinen interferometria on lähes ihme.
Tähtien valon taikuutta, aavikolla käytettynä.
Ja tulokset ovat vaikuttavia.
VLT-teleskoopin interferometria näyttää 50 kertaa enemmän yksityiskohtia
kuin Hubblen avaruusteleskooppi näkee.
Esimerkiksi se tarjosi meille lähikuvan vampyyrikaksoistähdestä.
Yksi tähti varastaa materiaa kumppaniltaan.
Epäsäännöllisiä tähtipölyn tuprahduksia on havaittu Betelgeusen ympärillä –
kyseessä on supernovaksi räjähtämäisillään oleva jättiläistähti.
Ja vastasyntyneiden tähtien ympärillä olevista tomukiekoista tähtitieteilijät ovat löytäneet ...
... tulevien Maapallon kaltaisten maailmojen raaka-ainetta.
VLT-teleskooppi on ihmiskunnan tarkin taivasta katsova silmä.
Mutta tähtitieteilijöillä on muita keinoja laajentaa horisonttiaan
ja kasvattaa katsettaan.
Euroopan eteläisessä observatoriossa
he ovat oppineet näkemään maailmankaikkeuden täysin erilaisessa valossa.
Muuttuvia näkymiä
Upeaa musiikkia, eikö olekin?
Mutta oletetaan, että sinulla on kuulovamma.
Mitä, jos et voisi kuulla matalia taajuuksia?
Tai korkeita taajuuksia?
Tähtitieteilijät olivat vastaavassa tilanteessa.
Ihmissilmä on herkkä vain pienelle osalle kaikesta maailmankaikkeuden säteilystä.
Me emme näe valoa, jonka aallonpituus on violetteja aaltoja lyhyempi,
tai punaisia aaltoja pitempi.
Me emme yksinkertaisesti havaitse koko kosmista sinfoniaa.
William Herschel löysi ensimmäisenä infrapuna- eli lämpösäteilyn vuonna 1800.
Pimeässä huoneessa et näe minua.
Mutta pistä silmillesi infrapunalasit ja "näet" kehoni lämmön.
Samoin infrapunateleskoopit paljastavat kosmisia kohteita, jotka ovat liian viileitä säteilläkseen näkyvää valoa,
kuten pimeät kaasu- ja tomupilvet, joissa tähdet ja planeetat syntyvät.
Vuosikymmenten ajan,
ESO:n tähtitieteilijät ovat olleet innokkaita tutkimaan maailmankaikkeutta
infrapuna-aallonpituuksilla.
Mutta ensimmäiset havaintolaitteet olivat pieniä ja siten tehottomia.
Ne antoivat meille sumean kuvan infrapunataivaasta.
Nykyiset infrapunakamerat ovat valtavia ja tehokkaita.
Ne viilennetään hyvin mataliin lämpötiloihin herkkyyden parantamiseksi.
Ja ESO:n VLT-teleskooppi on suunniteltu hyödyntämään niitä tehokkaasti.
Itse asiassa jotkin teknologian temput, kuten interferometria, toimivat vain infrapunassa.
Olemme laajentaneet katsettamme, paljastaaksemme maailmankaikkeuden uudessa valossa.
Tämä pimeä möykky on kosmisen tomun pilvi. Se peittää näkyvistä taustan tähdet.
Mutta infrapunassa voimme katsoa suoraan tomun läpi.
Ja tässä on Orionin sumu, tähtien lastentarha.
Useimmat vastasyntyneet tähdet ovat tomupilvien kätköissä.
Infrapuna tulee jälleen apuun, paljastaen tekeillä olevat tähdet!
Elämänsä lopulla tähdet puhaltelevat kaasukuplia.
Kosmisia näyttelyesineitä optisilla aallonpituuksilla
– mutta infrapunakuva paljastaa paljon enemmän yksityiskohtia.
Äläkä unohda tähtiä ja kaasupilviä
jotka Linnunratamme ytimen hirviömäinen musta aukko on kaapannut.
Ilman infrapunakameroita emme ikinä näkisi niitä.
Muissa galakseissa,
infrapunatutkimukset ovat paljastaneet Aurinkomme kaltaisten tähtien todellisen jakauman.
Kaukaisimpia galakseja voi tutkia vain infrapunalla.
Niiden valo on siirtynyt näihin pitkiin aallonpituuksiin
maailmankaikkeuden laajenemisen seurauksena.
Lähellä Paranalia on pieni vuorenhuippu, jolla on yksinäinen rakennus.
Rakennuksessa on 4.1-metrin VISTA-teleskooppi.
Se rakennettiin Isossa-Britanniassa, ESO:n kymmenennessä jäsenvaltiossa.
Tällä hetkellä VISTA havaitsee vain infrapunalla.
Se käyttää avopakettiauton painoista jättiläiskameraa.
Ja kyllä, VISTA tarjoaa ennennäkemättömiä näkymiä infrapunamaailmankaikkeuteen.
ESO on tehnyt optista tähtitiedettä syntymästään, 50 vuotta sitten.
Ja infrapunatähtitiedettä noin 30 vuotta.
Mutta kosmisessa sinfoniassa on lisää äänialoja.
Viiden tuhannen metrin korkeudella merenpinnasta, Chilen Andeilla,
on Chajnantorin ylätasanko.
Tähtitiede ei mene tätä korkeammalle.
Chajnantor on ALMA:n koti
(Atacama Large Millimeter/submillimeter Array).
ALMA on yhä rakenteilla.
Paikassa, joka on niin vihamielinen, että siellä on jopa vaikea hengittää!
Kun vasta kymmenen 66 antennista oli paikallaan,
ALMA teki ensimmäiset havaintonsa syksyllä 2011.
Millimetriaaltoja avaruudesta. Niiden havaitsemiseksi pitää mennä korkealle ja kuivaan paikkaan.
Chajnantor on tähän yksi parhaista paikoista maailmassa.
Kylmän kaasun pilvet ja pimeä tomu tulevat näkyviin törmäävässä galaksiparissa.
Tämä ei ole paikka, jossa tähdet syntyvät, vaan missä ne siitetään.
Ja nämä kuolevan tähden ulosvirtauksen spiraaliaallot
– saattaisivatko ne johtua tähteä kiertävästä planeetasta?
Muuttamalla tapaa, jolla katsomme,
lähestymme planeettojen, tähtien ja galaksien alkuperää.
Kosmoksen täydessä sinfoniassa.
Kädenojennus
Stephane Guisard rakastaa tähtiä.
Ei ihme, että hän rakastaa myös Pohjois-Chileä.
Täällä on yksi maailman parhaista näkymistä maailmankaikkeuteen.
Eikä ihme, että hän rakastaa Euroopan eteläistä observatoriota
– Euroopan silmää taivaalle.
Stephane on palkittu ranskalainen valokuvaaja ja kirjailija.
Hän on myös yksi ESO:n valokuvalähettiläistä.
Henkeäsalpaavin valokuvin hän taltioi Atacaman autiomaan yksinäisyyttä,
jättiläisteleskooppien korkean teknologian täydellisyyttä,
ja yötaivaan loistokkuutta.
Maailman muiden valokuvalähettiläiden tapaan
Stephane auttaa levittämään ESO:n viestiä.
Viestiä uteliaisuudesta, ihmettelystä ja oivaltamisesta,
joita julistetaan yhteistyöllä ja suhdetoiminnalla.
Yhteistyö on aina ollut ESO:n menestyksen perusta.
50 vuotta sitten,
Euroopan eteläinen observatorio
aloitti toimintansa viiden perustajavaltion toimin:
Belgia, Ranska, Saksa, Alankomaat ja Ruotsi.
Pian muita eurooppalaisia maita liittyi mukaan.
Tanska vuonna 1967, Italia ja Sveitsi vuonna 1982, Portugali vuonna 2001.
Iso-Britannia vuonna 2002.
Viimeisimmän vuosikymmenen aikana Suomi, Espanja, Tshekin tasavalta ja Itävalta
liittyivät myös Euroopan suurimpaan tähtitieteelliseen järjestöön.
Viimeisimpänä Brasiliasta tuli ESO:n 15. jäsenvaltio,
ja ensimmäinen Euroopan ulkopuolinen valtio.
Kuka tietää mitä tulevaisuus tuo tullessaan?
Yhdessä jäsenvaltiot mahdollistavat parhaan mahdollisen tähtitieteen tekemisen
maailman suurimmissa observatorioissa.
Se on hyväksi myös niiden talouselämälle.
ESO tekee läheistä yhteistyötä teollisuuden kanssa, niin Euroopassa kuin Chilessäkin.
Yhteysteitä piti rakentaa.
Vuorenhuippuja piti tasoittaa.
Italialainen teollisuuskonsortio AES
rakensi VLT-teleskooppien perustat.
Jokainen teleskooppi painaa jokseenkin 430 tonnia.
He rakensivat myös jättimäiset, kymmenen kerroksen korkuiset teleskooppirakennukset.
Saksalainen lasitehdas Schott valmisti herkät VLT:n peilit
– yli kahdeksan metriä leveät ja vain 20 senttimetriä paksut.
Ranskalaisessa REOSC:ssa
peilit hiottiin millimetrin miljoonasosan tarkkuuteen,
ennen niiden pitkää matkaa Paranalille.
Sillä välin yliopistot ja tutkimuslaitokset kautta Euroopan
kehittivät herkkiä kameroita ja spektrometrejä.
ESO:n teleskoopit on rakennettu veronmaksajien rahoin.
Sinun rahoillasi.
Ja siten sinä voit olla mukana jännityksessä.
Esimerkiksi ESO:n WWW-sivusto on tähtitieteellisen tiedon runsaudensarvi,
käsittäen tuhansia kauniita valokuvia ja videoita.
ESO tuottaa myös aikakauslehtiä, lehdistötiedotteita
ja videodokumentteja, kuten tämä, jota katsot juuri nyt.
Ja kautta koko maailman,
Euroopan eteläinen observatorio osallistuu näyttelyihin ja tiedemessuille.
On lukemattomia tapoja osallistua kosmoksen löytöretkeen!
Tiesitkö, että neljän VLT-teleskoopin nimet
keksi nuori chileläinen tyttö?
17-vuotias Jorssy Albanez Castilla
ehdotti nimiä Antu, Kueyen, Melipal ja Yepun
– tarkoittaen Aurinkoa, Kuuta, Etelän ristiä ja Venusta mapuchejen kielessä.
On tärkeää saada koululaiset ja Jorssyn kaltaiset oppilaat mukaan.
Tässä ESO:n opetustoiminta astuu kuvioihin,
kuten oppilaiden harjoitustöissä ja koulutunneissa.
Kun planeetta Venus kulki Auringon kiekon yli vuonna 2004,
erityinen ohjelma kohdistettiin eurooppalaisiin oppilaihin ja opettajiin.
Ja vuonna 2009, kansainvälisen tähtitieteen vuoden aikana,
ESO tavoitti miljoonia koululaisia ja oppilaita kaikkialla maailmassa.
Tämän päivän lapsethan ovat lopulta huomisen tähtitieteilijöitä.
Mutta suhdetoiminnan kannalta mikään ei ole maailmankaikkeutta parempaa.
Tähtitiede on visuaalinen tiede.
Kuvat galakseista, tähtijoukoista ja tähtien lastentarhoista kiihottavat mielikuvitustamme.
Kun ne eivät tee tiedettä,
ESO:n teleskooppeja käytetään joskus Kosmisten jalokivien ohjelmassa
– ottamaan kuvia opetuksen ja suhdetoiminnan tarkoituksiin.
Lopultahan kuva vastaa tuhatta sanaa.
Suuri yleisö voi jopa ottaa osaa näiden ällistyttävien kuvien koostamiseen,
Kätkettyjen aarteiden kilpailujen kautta.
Venäläinen tähtitieteestä kiinnostunut Igor Tšekalin voitti kilpailun vuonna 2010.
Hänen ihmeelliset kuvansa perustuivat todelliseen tieteelliseen aineistoon.
Jäsenvaltiot, teollisuus ja yliopistot.
Tekemällä yhteistyötä kaikilla mahdollisilla tasoilla,
ESO:sta on tullut yksi kaikkein menestyksekkäimpiä tähtitieteellisiä järjestöjä maailmassa.
ESO on sitoutunut suureen yleisöön, joten sinut on kutsuttu osallistumaan seikkailuun.
Maailmankaikkeus on sinun löytöretkesi.
Valosieppari
Puolen vuosisadan ajan
Euroopan eteläinen observatorio on esitellyt maailmankaikkeuden ihmeitä.
Tähtien valo sataa Maapallolle.
Jättiläisteleskoopit nappaavat kosmiset fotonit,
ja syöttävät ne tämän päivän huippukameroille ja -spektrografeille.
Tämän päivän tähtitieteelliset kuvat ovat hyvin erilaisia kuin 1960-luvun kuvat.
Kun ESO aloitti toimintansa vuonna 1962,
tähtitieteilijät käyttivät suuria valokuvalasilevyjä.
Ne olivat epäherkkiä, epätarkkoja ja hankalia käsitellä.
Minkä muutoksen nykyiset elektroniset havaintolaitteet ovatkaan saaneet aikaan!
Ne nappaavat lähes jokaisen fotonin.
Kuvat ovat nähtävillä välittömästi.
Ja, mikä tärkeintä,
ne voidaan käsitellä ja analysoida tietokoneohjelmilla.
Tähtitieteestä on todella tullut digitaalinen tiede.
ESO:n teleskoopit käyttävät suurimpia
ja herkimpiä vastaanottimia maailmassa.
VISTA:n kamerassa niitä on 16 ja niissä on yhteensä 67 miljoonaa pikseliä.
Tämä suunnaton havaintolaite taltioi infrapunavalon kosmisista tomupilvistä,
vastasyntyneistä tähdistä
ja kaukaisista galakseista.
Nestehelium pitää vastaanottimet miinus 269 asteessa.
VISTA tekee inventaarion eteläisestä taivaasta,
kuten tutkimusmatkailija, joka kartoittaa tuntematonta mannerta.
VLT:n kartoitusteleskooppi on toinen tutkimusväline,
mutta tämä toimii näkyvillä aallonpituuksilla.
Sen kamera, nimeltään OmegaCAM, on vielä suurempi.
32 CCD:tä tuottavat vaikuttavia kuvia
ällistyttävällä 268 miljoonan pikselin tarkkuudella.
Kuvakenttä on yksi neliöaste
– neljä kertaa täydenkuun kokoinen.
OmegaCAM tuottaa 50 gigatavua dataa joka yö.
Ja nämä ovat vain mahtavia gigatavuja.
VISTA:n ja VST:n kaltaiset kartoitusteleskoopit
käyvät myös taivasta läpi harvinaisia ja kiinnostavia kohteita etsiessään.
Sen jälkeen tähtitieteilijät käyttävät VLT:n silkkaa tehokkuutta
tutkiessaan näitä kohteita erittäin hienolla tarkkuudella.
Jokaisella VLT:n neljällä teleskoopilla
on oma sarjansa ainutkertaisia havaintolaitteita,
ja jokaisella on omat erityiset vahvuutensa.
Ilman näitä havaintolaitteita ESO:n jättiläissilmä taivaalle olisi, itse asiassa, sokea.
Niillä on mielikuvituksellisia nimiä kuten ISAAC, FLAMES, HAWK-I ja SINFONI.
Jättimäisiä huipputeknisiä koneita, jokainen pienen auton kokoinen.
Niiden tarkoitus:
taltioida kosmiset fotonit ja taltioida jokainen mahdollinen tiedon siru.
Kaikki havaintolaitteet ovat ainutlaatuisia, mutta jotkin ovat vähän erikoisempia kuin toiset.
Esimerkiksi NACO tässä ja SINFONI käyttävät VLT:n adaptiivista optista järjestelmää.
Laserit tuottavat keinotähtiä,
jotka auttavat tähtitieteilijöitä korjaamaan ilmakehän sumentavan vaikutuksen.
NACO:n kuvat ovat yhtä teräviä kuin jos ne olisi otettu avaruudessa.
Ja sitten on MIDI ja AMBER. Kaksi interferometriahavaintolaitetta.
Täällä valoaallot kahdesta tai useammasta teleskoopista tuodaan yhteen,
kuin ne olisi taltioinut yksi jättimäinen peili.
Tulos:
tarkimmat kuvat, jotka voit kuvitella.
Mutta tähtitiede ei ole vain kuvien ottamista.
Jos haluat yksityiskohtia,
sinun pitää leikellä valonsäde ja tutkia sen koostumusta.
Spektroskopia on yksi tähtitieteen tehokkaimmista työkaluista.
Ei ihme, että ESO:lla on maailman kehittyneimpiä spektrografeja,
kuten tehokas X-Shooter.
Kuvissa on enemmän kauneutta, mutta spektrit paljastavat enemmän tietoa.
Koostumus.
Liikkeet.
Iät.
Kaukaisia tähtiä kiertävien eksoplaneettojen kaasukehät.
Tai vastasyntyneet galaksit havaittavissa olevan maailmankaikkeuden äärillä.
Ilman spektroskopiaa olisimme vain tutkimusmatkailijoita tuijottamassa kaunista maisemaa.
Spektroskopiaa käyttäen
opimme maiseman maastonmuodoista, geologiasta, evoluutiosta ja koostumuksesta.
Ja sitten on vielä yksi asia.
Huolimatta rauhallisesta kauneudestaan, maailmankaikkeus on hurja paikka.
Yöhön mahtuu outoakin toimintaa,
ja tähtitietelijät haluavat pyydystää jokaisen tapahtuman.
Massiiviset tähdet päättävät elämänsä mahtavissa supernovaräjähdyksissä.
Jotkin kosmiset räjähdykset ovat niin tehokkaita,
että ne ovat hetken kirkkaampia kuin isäntägalaksinsa,
galaksien välisen avaruuden tulviessa näkymättömiä, suurienergiaisia gammasäteitä.
Pienet robottiteleskoopit vastaavat satelliittien automaattisiin hälytyksiin.
Sekunneissa ne kääntyvät tutkimaan näiden räjähdysten jälkimaininkeja.
Muut robottiteleskoopit keskittyvät vähemmän dramaattisiin tapahtumiin,
kuten etäisiin planeettoihin, jotka kulkevat tähtensä editse.
Kosmos on jatkuvassa muutoksen tilassa.
ESO yrittää olla menettämättä yhtäkään sydämenlyöntiä.
Kosmologia on maailmankaikkeuden tutkimusta kokonaisuutena.
Sen rakennetta, kehittymistä ja alkuperää.
Täällä on olennaista taltioida niin paljon valoa kuin mahdollista.
Nämä galaksit ovat niin kaukana, että vain kourallinen fotoneita saavuttaa Maapallon.
Mutta nämä fotonit valaisevat maailmankaikkeuden menneisyyttä.
Ne ovat matkanneet miljardeja vuosia.
Ne piirtävät kuvan maailmankaikkeuden varhaisista ajoista.
Siksi suuret teleskoopit ja herkät havaintolaitteet ovat niin tärkeitä.
Viimeisen 50 vuoden aikana,
ESO:n teleskoopit ovat paljastaneet joitakin kaukaisimmista galakseista ja kvasaareista
jotka on koskaan havaittu.
Ne auttoivat jopa selvittämään pimeän aineen jakauman,
jonka luonne on yhä mysteeri.
Kuka tietää mitä seuraavat 50 vuotta tuovat tullessaan?
Elämää etsimässä
Oletko milloinkaan pohtinut kysymystä elämästä maailmankaikkeudessa?
Asuttuja planeettoja kiertämässä kaukaisia tähtiä?
Tähtitieteilijät ovat – vuosisatojen ajan.
Loppujen lopuksi, kun galakseja ja tähtiä on niin valtavan paljon,
kuinka Maa voisi olla ainutkertainen?
Vuonna 1995 sveitsiläiset tähtitieteilijät Michel Mayor ja Didier Queloz
löysivät ensimmäisinä normaalia tähteä kiertävän eksoplaneetan.
Siitä lähtien planeettojenmetsästäjät ovat löytäneet satoja maailmoja.
Suuria ja pieniä, kuumia ja kylmiä, ja kaikenlaisilla kiertoradoilla.
Nyt olemme löytämäisillämme Maan kaksoissisaria.
Ja tulevaisuudessa: planeetta, jolla on elämää – astrobiologien Graalin malja.
Euroopan eteläinen observatorio on keskeisessä roolissa
eksoplaneettojen etsinnässä.
Michel Mayorin tutkimusryhmä löysi niitä satoja Cerro La Sillalla,
joka on ESO:n ensimmäinen tukikohta Chilessä.
Tässä on CORALIE-spektrografi,
kiinnitettynä sveitsiläiseen Leonhard Euler -teleskooppiin.
Se mittaa tähtien pientä huojuntaa, joka johtuu niitä kiertävien planeettojen painovoimasta.
ESO:n kunnianarvoisa 3.6-metrin teleskooppi metsästää myös eksoplaneettoja.
HARPS-spektrografi on maailman tarkin.
Tähän mennessä se on löytänyt yli 150 planeettaa.
Sen suurin saavutus:
suuri vähintään viisi ja ehkä jopa seitsemän vierasta maailmaa käsittävä järjestelmä.
Mutta on muitakin tapoja löytää eksoplaneettoja.
Vuonna 2006 tanskalainen 1.5-metrin teleskooppi auttoi löytämään etäisen planeetan,
joka on vain viisi kertaa massiivisempi kuin Maapallo.
Kuinka? Gravitaation aiheuttama mikrolinssi-ilmiö.
Planeetta ja sen emotähti kulkevat taustan kirkkaan tähden editse,
suurentaen sen kuvaa.
Ja joissakin tapauksissa kamera voi taltioida jopa eksoplaneetan.
Vuonna 2004 NACO, VLT-teleskoopin adaptiivisen optiikan kamera,
otti kautta aikojen ensimmäisen kuvan eksoplaneetasta.
Punainen piste tässä kuvassa on ruskeaa kääpiötähteä kiertävä jättiläisplaneetta.
Vuonna 2010 NACO meni askelta pitemmälle.
Tämä tähti on 130 valovuoden etäisyydellä Maasta.
Se on nuorempi ja kirkkaampi kuin Aurinko, ja sitä kiertää neljä planeettaa laajoilla radoilla.
NACO:n kotkankatseen ansiosta voitiin mitata planeetta c:n valo
– se on Jupiteria kymmenen kertaa massiivisempi kaasujättiläinen.
Huolimatta emotähden loisteesta,
planeetan heikko valo voitiin venyttää spektriksi,
joka paljasti kaasukehän yksityiskohtia.
Nykyään monet eksoplaneetat löydetään, kun ne kulkevat emotähtensä editse.
Jos satumme näkemään planeetan radan sivulta,
se kulkee tähtensä editse joka kierroksella.
Siten pienet, säännölliset himmentymiset tähden valossa
kavaltavat sitä kiertävän planeetan olemassaolon.
La Sillan TRAPPIST-teleskooppi auttaa löytämään näitä piilottelevia ylikulkuja.
Sillä välin,
VLT-teleskooppi on tutkinut tällaista planeettaa erinomaisella tarkkuudella.
Tässä on GJ1214b, kotiplaneettaamme 2.6 kertaa suurempi supermaapallo.
Ylikulkujen aikana planeetan kaasukehä absorboi osittain emotähtensä valoa.
ESO:n herkkä FORS-spektrografi paljasti, että GJ1214b
saattaa hyvin olla kuuma ja kostea saunamaailma.
Kaasujättiläiset ja saunamaailmat ovat epävieraanvaraisia elämälle.
Mutta etsintä ei ole vielä ohi.
Pian uusi SPHERE-havaintolaite asennetaan VLT-teleskooppiin.
SPHERE kykenee huomaamaan himmeät planeetat emotähtiensä loisteessa.
Vuonna 2016 ESPRESSO-spektrografi saapuu VLT:lle
ja ylittää suuresti tämänhetkisen HARPS-havaintolaitteen kyvyt.
Ja ESO:n E-ELT-teleskooppi, valmistuttuaan,
saattaa hyvin löytää todisteita maapallon ulkopuolisista biosfääreistä.
Maapallolla elämää on yltäkylläisesti.
Pohjois-Chile tarjoaa osansa kondoreista, vikunjoista, vizcachoista ja jättiläiskaktuksista.
Jopa Atacaman autiomaan kuiva maaperä kuhisee karaistuneita mikrobeja.
Olemme löytäneet elämän rakennusosasia tähtienvälisestä avaruudesta.
Olemme oppineet, että planeettoja on yltäkylläisesti.
Miljardeja vuosia sitten komeetat toivat vettä ja orgaanisia molekyylejä Maapallolle.
Emmekö olettaisi saman tapahtuneen muualla?
Vai olemmeko yksin?
Se on kaikkien aikojen suurin kysymys.
Ja vastaus on lähes ulottuvillamme.
Rakentamassa jotain suurta
Tähtitiede on suuri tiede.
Meitä ympäröi valtaisa maailmankaikkeus,
ja kosmoksen tutkiminen vaatii valtavia havaintolaitteita.
Tämä on Palomar-vuoren 5-metrinen Hale-peiliteleskooppi.
Kun Euroopan eteläinen observatorio sai alkunsa, 50 vuotta sitten,
se oli maailman suurin teleskooppi.
ESO:n VLT-teleskooppi Cerro Paranalilla on tämän hetken huipputeknologiaa.
Historian tehokkaimpana observatoriona,
se on paljastanut maailmankaikkeutemme koko loistokkuuden.
Mutta tähtitieteilijät ovat asettaneet tähtäimensä vieläkin suurempiin laitteisiin.
Ja ESO on toteuttamassa heidän unelmansa.
San Pedro de Atacama.
Sullottuna henkeäsalpaavan maiseman ja luonnonihmeiden lomaan,
tämä maalauksellinen kaupunki on koti sekä atacameño-alkuperäiskansalle
että seikkailunhaluisille retkeilijöille.
Sekä ESO:n tähtitieteilijöille ja teknikoille.
Lähellä San Pedroa, ESO:n ensimmäinen unelmalaite on valmistumassa.
Sen nimi on ALMA – Atacama Large Millimeter/submillimeter Array.
ALMA on Euroopan, Pohjois-Amerikan ja Itä-Aasian yhteistyöprojekti.
Se toimii kuin valtava zoom-objektiivi.
Lähellä toisiaan 66 radioantennia tarjoaa laajan näkökentän.
Mutta levitettynä hajalleen, ne paljastavat paljon tarkempia yksityiskohtia pienestä alueesta taivasta.
Alimillimetriaallonpituuksilla ALMA näkee maailmankaikkeuden erilaisessa valossa.
Mutta entä mitä se paljastaa?
Maailmankaikkeuden ensimmäisten galaksien syntymän, alkuräjähdyksen vanavedessä.
Molekylaarisen kaasun kylmät ja tomuisat pilvet
– tähtien lastentarhat, joissa uudet auringot ja planeetat syntyvät.
Ja: kosmoksen kemian.
ALMA jäljittää orgaanisia molekyylejä – elämän rakennuspalikoita.
ALMA:n antennien rakennustyöt ovat täydessä vauhdissa.
Kaksi jättimäistä kuljetusalustaa, nimiltään Otto ja Lore,
vievät valmiit antennit Chajnantorin ylätasangolle.
5000 metrin korkeudella merenpinnasta,
antennijärjestelmä tarjoaa ennennäkemättömän näkymän mikroaaltojen maailmankaikkeuteen.
Kun ALMA on lähellä valmistumistaan,
ESO:n seuraava unelmalaite on vielä joidenkin vuosien päässä.
Näetkö tuon vuoren tuolla?
Se on Cerro Armazones.
Se ei ole kaukana Paranalilta,
ja siitä tulee ihmiskunnan historian suurimman teleskoopin koti.
Tässä on Euroopan erittäin suuri teleskooppi, E-ELT.
Maailman suurin taivasta katsova silmä.
Halkaisijaltaan lähes 40-metrisellä peilillään,
E-ELT saa yksinkertaisesti kaikki edeltävät teleskoopit näyttämään kääpiöiltä.
Lähes 800 tietokoneohjattua peilisegmenttiä.
Monimutkainen optiikka tarjoaa tarkimmat mahdolliset kuvat.
Kirkontornin korkuinen tähtitorni.
E-ELT on superlatiiviharjoitus.
Mutta todellinen ihme, luonnollisesti, on itse maailmankaikkeus.
E-ELT paljastaa muita tähtiä kiertävät planeetat.
Sen spektrografit haistelevat näiden vieraiden maailmojen kaasukehiä,
etsien elämän tunnusmerkkejä.
Kauempana E-ELT tutkii yksittäisiä tähtiä muissa galakseissa.
On kuin kohtaisi naapurikaupunkien asukkaita ensimmäistä kertaa.
Työskennellen kosmisena aikakoneena,
jättiläisteleskooppi antaa meidän katsoa ajassa miljardeja vuosia taaksepäin,
jotta voimme oppia kuinka kaikki alkoi.
Ja se saattaa ratkaista kiihtyvän maailmankaikkeuden arvoituksen
– mystisen tosiasian, että galaksit loittonevat toisistaan
yhä nopeammin ja nopeammin.
Tähtitiede on suuri tiede ja se on suurten mysteerien tiede.
Onko Maapallon ulkopuolella elämää?
Mikä on maailmankaikkeuden alkuperä?
ESO:n uusi jättiläisteleskooppi auttaa pyrkimyksessämme ymmärtää.
Me emme ole vielä aivan siellä, mutta enää ei kestä kauaa.
Joten mitä seuraavaksi?
Kukapa tietäisi.
Mutta ESO on valmis seikkailuun.