Bolta cerească... frumoasă și misterioasă deopotrivă .
Subiectul poveștilor de tabără și a miturilor antice ,
fascinând omenirea încă de la răsăritul acesteia.
Sub cerul liber, oamenii primitivi au remarcat schimbările acestuia ,
mișcarea planetelor pe cer , mărirea și micșorarea Lunii
și strălucirea ocazională a unor meteori .
Cu timpul, aceste observații simple au dezvăluit anumite tipare
ce au condus la apariția primelor calendare .
Odată stabilit ciclul anotimpurilor, așezămintele și agricultura au putut lua naștere ,
iar civilizațiile timpurii au început să înflorească .
Totodată, primele atlase stelare au grupat cele mai strălucitoare stele
în constelații familiare, ajutând astfel navigatorii, negustorii și exploratorii.
Însă primii astronomi nu înțelegeau adevăratul motiv din spatele acestor forme de pe cer .
Pentru cei dintâi filozofi ai naturii ,
Universul era încă strâns legat de mitologie.
Cu rigoarea lor intelectuală , vechii greci au făcut primii pași
în separarea mugurelui astronomiei de anticele mituri celeste.
Mințile iluminate ale vremii, printre care Pitagora, Eratostene, Apollonius
și Ptolemeu, au conceput un sistem științific mai complex ,
capabil să prezică fenomene astronomice .
Observând mișcarea aparentă a aștrilor în jurul Pământului ,
aceștia au inventat sistemul geocentric, cu Pământul în centrul Universului.
Astronomul Aristarh din Samos a propus primul modelul heliocentric ,
cu Soarele, și nu Pământul, în centrul Universului cunoscut ,
fiind însă ignorat preț de câteva veacuri .
Abia în secolul XVI Copernic, alături de Kepler ,
au readus la lumină modelul lui Aristarh .
Studiind observațiile astronomului danez Tycho Brahe
bazate pe o matematică solidă, aceștia au repus pe scenă heliocentrismul ,
conform căruia toate planetele, inclusiv Pământul, se rotesc în jurul Soarelui .
Adevărata revoluție în astronomie a avut loc însă abia în 1609 ,
când Galileo a devenit primul astronom care a privit cerul cu o lunetă .
Astfel, acesta a lărgit orizontul Universului cunoscut ,
desființând definitiv perimatul sistem geocentric.
Telescopul este un instrument ce captează lumină ,
oferind imagini detaliate ale unor corpuri cerești îndepărtate .
Pentru a vedea cât mai departe, trebuie captată cât mai multă lumină, cu lentile și oglinzi mari.
Acum, oamenii de sțiintă au telescoape imense, cu instrumente de ultimă generație
și programe digitale sofisticate , pentru a putea desluși misterele Universului .
Telescopul VLT al ESO are 4 oglinzi a câte 8 metri în diametru ,
ce pot înfățișa anumite obiecte la numai câteva milioane de ani după Big Bang .
Pentru rezultate optime , telescoapele se află în regiuni muntoase izolate ,
la o altitudine mare , și cât mai departe de poluarea urbană .
Acestea ne ajută să privim adânc în spațiu , prin negura timpului ,
dezvăluind un Univers de neînchipuit pentru lumea antică .
Un Univers spasmodic și violent ,
unde viața și moartea se joacă pe o scenă imensă , impresionând toți spectatorii .
În ultimii 50 de ani, ne-am descătușat de gravitație, pentru a cerceta spațiul
și a deschide astfel o nouă eră a explorării .
Grație programelor spațiale , ne-am putut privi planeta dintr-un alt unghi ,
o lume fragilă, palidă și albastră , ce se rotește în jurul Soarelui ,
înfricoșător de vulnerabilă în spațiul rece și ostil .
Tehnologiile spațiale ne-au schimbat modul în care trăim și privim lumea ,
de la un loc divizat de hărți și granițe , la un punct mic și neînsemnat în spațiu .
Beneficiile programelor spațiale depășesc cu mult costurile
și eforturile depuse .
Explorarea spațială a permis plasarea telescoapelor
deasupra atmosferei terestre .
Telescoape spațiale, ce vor oferi o perspectivă nouă a Universului ,
studiind lumina în lungimi de undă ce nu pot pătrunde prin atmosfera terestră .
Fiecare generație de telescoape, de la luneta simplă cu care Galileo a văzut lunile lui Jupiter ,
la telescopul spațial Hubble , a deschis noi ferestre către Univers ,
punându-ne la încercare perspectiva cosmică.
Pas cu pas, am fost înlăturați din centrul lumii
și exilați la marginea unui Univers vast și ostil .
Se știe acum că Soarele e o stea pitică normală ,
având mai puțin de 1.5 milioane km în diametru și aflată la o depărtare de 150 milioane km de Pământ .
Soarele e o sferă gazoasă
în nucleul căruia presiunea și temperaturile extreme declanșează fuziunea nucleară ,
transformând hidrogenul în heliu
și emanând energie în spațiu .
Această energie încălzește Pământul , permițând vieții să înflorească
pe toate continentele și oceanele .
Periodic, un puternic câmp magnetic local apare la suprafața Soarelui ,
creând astfel o pată solară .
Aceasta poate acumula energie , pe care o eliberează apoi în spațiu ,
sub forma unor imense explozii solare , numite erupții .
Erupțiile solare pot fi însoțite de particule cu energie mare, ejectate în spațiu ,
ce ajung uneori până la noi și întrerup liniile de comunicație
formând de asemenea și spectaculoasele aurore boreale și australe .
În prezent, Soarele e foarte stabil și va continua să emane energie
într-un ritm constant în următoarele aproximativ 5 miliarde de ani .
Dar într-un final, combustibilul nuclear se va epuiza , iar Soarele se va răci treptat ,
apoi va deveni o stea gigantă roșie , înghițind toate planetele interioare, inclusiv Pământul .
Mercur e cea mai apropiată planetă de Soare , o lume pustie cu o atmosferă foarte subțire .
Suprafața sa e găunită de cratere , formate în urma ciocnirii cu zeci de mii asteroizi
și comete .
În 2004, sonda Messenger a fost trimisă pentru a studia această lume extraterestră .
Sonda a trimis nenumărate date științifice , precum și imagini de înaltă rezoluție
cu suprafața planetei .
Venus se aseamănă cu Pământul ca mărime , dar atmosfera e înțesată de gaze cu efect de seră
și acid sulfuric .
Drept urmare, temperatura arzătoare de la suprafață atinge 400 de grade Celsius .
Venus are activitate geologică, vulcanii săi fiind încă activi .
A treia planetă de la Soare e Pământul , cu ocenele sale cu apă în stare lichidă
și atmosfera bogată în oxigen .
Pământul reprezintă o oază în care viața a evoluat în Sistemul Solar .
Luna e satelitul nostru natural , cu un diametru de aproape 4 ori mai mic ,
ce nu are atmosferă .
Suprafața Lunii e acoperită de cratere , apărute, ca pe Mercur ,
în urma coliziunilor repetate din perioada timpurie a formării Sistemului Solar .
Luna e singurul obiect ceresc vizitat de misiuni spațiale cu echipaj la bord .
Marte e a patra planetă de la Soare .
La perigeu, se află la doar 70 de milioane km depărtare .
Oamenii de știință au explorat planeta în mod repetat în ultimii 40 de ani ,
deslușind multe dintre misterele sale .
I-am cartografiat suprafața prin unde radio , dezvăluindu-i astfel numeroasele cratere ,
vulcanii imenși stinși și canioanele adânci .
Apa a existat mai mult ca sigur pe planeta roșie cu mult timp în urmă .
Acum, se găsesc doar mici cantități de apă subterană .
E posibil să existe forme simple de viață dedesubtul suprafeței marțiene .
Explorarea planetei Marte continuă cu ajutorul unor roboți mici teleghidați
și va constitui ținta câtorva din viitoarele misiuni cu echipaj la bord .
Jupiter e cea mai mare planetă din Sistemul Solar , diametrul său depășind de 11 ori
diametrul Pământului .
Atmosfera sa e densă și foarte dinamică , compusă în principal din hidrogen, heliu și metan .
O caracteristică ușor de recunoscut e Marea Pată Roșie ,
un anti-ciclon imens, de 2 ori mai mare ca Pământul, ce durează de câteva sute de ani .
Din colecția variată de sateliți jovieni , doi prezintă un interes special :
Europa, ce ascunde sub suprafața sa înghețată un ocean uriaș de apă ,
și Io, cu numeroșii săi vulcani ce erup continuu .
Saturn e probabil cea mai impresionantă planetă din întregul Sistem Solar ,
grație maiestuosului său sistem de inele .
Inelele sale sunt alcătuite din bucăți de rocă și gheață ,
majoritatea rămășițe ale foștilor sateliți sfărâmați de gravitația planetei .
Unul din sateliții lui Saturn, Titan , stârnește interesul oamenilor de știință.
Aceștia au detectat o atmosferă bogată în materie organică
și o suprafață cu lacuri de metan lichefiat .
Următoarea planetă e Uranus , ce posedă de asemenea un sistem de inele ,
deși nu atât de impresionant .
Cea mai îndepărtată planetă de Soare , Neptun, se aseamănă cu Uranus ,
dar are o atmosferă mult mai activă .
Dincolo de Neptun se află o regiune cu planete pitice, ca Pluto, Eris, Makemake și Haumea .
Acestea, împreună cu probabil alte câteva sute încă nedescoperite ,
și mii de obiecte mai mici, se află într-o zonă extinsă de la marginea Sistemului Solar
denumită Centura Kuiper .
La interiorul Sistemului Solar, centura de asteroizi dintre Marte și Jupiter
conține mii de asteroizi de varii forme și mărimi .
Anumite sonde spațiale au reușit să se apropie de câțiva și să îi studieze în amănunt .
Una dintre ele chiar a asolizat pe asteroidul Eros, analizându-i suprafața .
De asemenea, întâlnim nenumărate obiecte cerești compuse din gheață și praf
pe care le vedem uneori de pe Pământ drept comete .
În trecut, se credea că ivirea unei comete prevestește prăpăd și instabilitate politică .
Soarele și planetele sale aparțin unui sistem enorm de cel puțin 200 miliarde de stele
ce alcătuiesc galaxia noastră , Calea Lactee .
Recent, s-au descoperit planete ce orbitează alte stele din galaxia noastră ,
studiul acestor lumi noi și uneori exotice reprezentând un domeniu în creștere .
Stelele pot fi de multe feluri și mărimi , însă niciuna nu trăiește veșnic .
Durata lor de viață variază de la câteva milioane la câteva miliarde de ani .
Atunci când nu mai au combustibil nuclear, acestea mor .
Unele sfârșesc violent, lăsând în urmă rămășițe stelare exotice, ca stele pitice albe ,
stele neutronice și găuri negre .
Stelele iau naștere de obicei în grupuri , denumite roiuri stelare, ce pot fi de 2 feluri :
roiuri globulare și roiuri deschise .
Roiurile globulare au o concentrație mare de stele , unite strâns într-o sferă de gravitație ,
vârsta lor fiind dedusă din distribuția diferitelor tipuri de stele din fiecare roi ,
oferindu-le astronomilor indicii privind istoria lor .
Se întâlnesc foarte frecvent în galaxii .
Galaxiile eliptice gigantice pot găzdui până la 30 mii de roiuri globulare .
Roiurile deschise conțin mai puține stele , toate cam de aceeași vârstă .
Forța gravitațională dintre acestea nu este la fel de puternică.
Roiurile deschise își pierd câteva, ori chiar toate stelele din cauza gravitației
de la alte roiuri stelare sau nori de gaz, pe măsură ce orbitează în jurul centrului Căii Lactee .
De regulă, roiurile deschise trăiesc câteva sute de milioane de ani .
Între stele se află nori imenși de praf și gaz interstelar .
Aceste nebuloase conțin hidrogen, heliu, precum și alte gaze ionizate .
Există nebuloase de reflecție , de emisie și nebuloase întunecate .
În condiții propice, acești nori se pot condensa sub propria gravitație .
până ce declanșează fuziunea nucleară , formându-se astfel stele noi .
Mărețul act de creație se continuă și în prezent .
Nebuloasele planetare sunt un tip de nebuloasă de emisie
ce iau naștere când stele asemănătoare Soarelui se măresc,
expulzează straturile superioare și devin într-un final pitice albe .
Resturile de supernovă sunt un tip special de nebuloase, ce îmbogățesc spațiul interstelar
cu elementele chimice grele indispensabile apariției vieții .
Acestea sunt singurele dovezi rămase în urma spectaculoasei morți a unei stele masive .
Galaxia noastră e o galaxie spirală , având 150 mii de ani-lumină în diametru .
În centrul său stă la pândă o gaură neagră imensă , de aproximativ 4 milioane de mese solare .
Deși este enormă, Calea Lactee nu e nicicum singura galaxie din Univers .
Există sute de miliarde de galaxii , de toate formele și mărimile .
Galaxiile eliptice conțin de obicei stele în vârstă .
Galaxiile spirale conțin de regulă un nucleu, găzduind probabil o gaură neagră ,
și două sau mai multe brațe spirale ce se desprind din centrul galaxiei .
Mai mult de jumătate din galaxiile observate sunt spirale .
Galaxiile fără o formă anume se numesc galaxii neregulate .
Conținutul lor de praf și gaz este impresionant .
Majoritatea galaxiilor neregulate mari au fost inițial spirale sau eliptice ,
însă forța gravitațională a altor galaxii le-a deformat .
Atrase de gravitație, galaxiile tind să formeze grupuri, roiuri și super-roiuri .
În grupuri și roiuri de galaxii , interacțiunile și coliziunile au loc des ,
deformând galaxiile și influențându-le chiar evoluția .
Universul galaxiilor nu este static, reprezentând un dans cosmic viguros,
care, deși impresionant, se dovedește a fi unul extrem de violent .
Se crede că Universul a apărut în urma unei explozii uriașe, numită Big Bang ,
acum aproximativ 14 miliarde de ani .
De atunci, Universul se tot extinde, expansiunea sa fiind nu numai continuă,
cât și accelerată .
Însă, în pofida a tot ceea ce am descoperit, multe din întrebările profunde
legate de geneza și de eventualul sfârșit al Universului rămân fără răspuns .
Trăim într-un Univers vast și violent , ce depășește judecata și imaginația umană ,
guvernat însă de legi fizice imuabile ce permit ca fantastica complexitate numită viață să apară .
Din poziția noastră, pe o palidă planetă albastră , ce orbitează o stea obișnuită ,
departe de centrul galaxiei noastre, avem privilegiul de a putea privi cât mai departe
și de a căuta un răspuns la marile noastre întrebări existențiale .
Transcriere de ESO; Traducere de Alexandra Munteanu